Žijeme v době, kdy máme prakticky nekonečně mnoho možností a způsobů, jak trávit svůj volný čas. Možná je to někdy skoro až k zbláznění. Buď využiješ možností, které si můžeš dovolit, nebo budeš sedět doma. To je úplně jednoduchá rovnice, i když to žádná rovnice není, ale snad chápete, kam tím mířím.
Jednoduše řečeno, ne každého zajímá to, co zajímá tebe a bude chtít dělat to, co ty. Ne každej bude mít čas 27. ledna 2024, ne všichni budou chtít letět do Londýna a třeba to s tebou zrovna v tu chvíli nebude chtít dělat nikdo. Tohle je ale ten nejhloupější důvod, proč svoje sny nechávat připnutý na nástěnce.
Můžeš se bát doma na gauči, nebo se můžeš bát na Terminálu 1 v Praze na letišti. To je čistě tvoje rozhodnutí.
I GO SOLO
Strach ze solo cestování je stereotypní, je těžce společensky zarytý, obzvlášť pokud jste žena. Úplně ses zbláznila! Někdo tě okrade. Někdo tě přepadne.
Prozradím to rovnou, jediné, co mě v Londýně přepadlo, bylo nadšení.
Takže ve výsledku jsem se strachovala převážně z toho, že se strachují ostatní.
Dneska ale sám cestuje kdekdo. Navíc už jsem byla sama v Mnichově a nad tím se téměř nikdo nepozastavil. Asi protože to nebylo letadlem? Přestože už máme dost statistik o tom, že letadla jsou vlastně o dost bezpečnější než jízda na dálnici.
Jedna z mých nejoblíbenějších vět zní: Everything you want is on the other side of fear. (Všecho, co chceš, je na druhé straně strachu).
ZÁKLADNÍ RADY PRO SOLO TRIP
Pakliže vás to taky láká, mám tady pár rád, díky kterým jsem se cítila po celou dobu v pohodě:
- Mít ledvinku s doklady pod bundou a kryt na mobil se šňůrkou na krk. Takhle jsem se nebála kapsářů a mobil jsem měla neustále k dispozici, nejenom na zachycení fotek ale i na mapy. Zbavila jsem se tak neurotické potřeby kontrolovat, jestli mám mobil pořád v kapse.
- Nikomu nevyprávějte, že jste na solo tripu. Teda Tomovi Odellovi to klidně řekněte, ale třeba já jsem se ocitla v situaci, kdy mi obsluha chválila můj praktický kryt na mobil a já málem odpověděla, že na solo cestování je to výborný doplněk.. Ne. Nikoho to nemá, co zajímat. Nemusíte být nutně vyděšení z každého mezilidského kontaktu, buďte proste obezřetní a používejte zdravý rozum.
- Předem si vyhledejte, které čtvrtě nejsou úplně vhodné a bezpečné a zároveň kde se nachází vaše ubytování a jaké má recenze. Já byla ubytovaná u Oxford street, takže jsem hledat ani nemusela.
- Oblíkala jsem se nezajímavě. Ne, že by se mi do mého malého batůžku snad vešel nějaký solidní outfit, v lednu se snad ani moc zajímavě oblékat nedá. Já vsadila na pohodlnost. Nevím, jak bych mohla na sebe zrovna v Londýně poutat pozornost. To spíš naopak, všechnu pozornost na sebe bral Londýn.
- Najděte někoho spolehlivého, s kým budete moct doma v Česku sdílet polohu skrze mobilní telefon.
- Google maps, jedině google maps!
Racionální odůvodnění máme, ručník zapomenutý doma rovněž. Posouváme se dál!
Londýn. Pulzující, multikulturní, živý, fascinující.
Londýn se nepodřídí vašim představám, vy se podřídíte Londýnu. A pokud nebudete ochotní napojit se na atmosféru, jakou vám tohle město nabízí, nebudete mít šanci poznat jeho opravdové kouzlo.
Největší výhodu solo cestování spatřuju v tom, Že moje sentimentální prožívání maličkostí, které mi Londýn nabízel, jsem prožívala zcela bezprostředně, autenticky a sama se sebou a díky tomu se tyhle zážitky jen a jen násobily.
Myslím, že když jsem se procházela po Millenium Bridge, tak jsem se do Londýna zamilovala.
Kolikrát byl místy fakt přelidněný, přehnaně barevný a úplně k zbláznění. Mně to bylo jedno. Takovej Londýn prostě je a bude, i kdybych se na hlavu postavila. A kdybych se na tu hlavu postavila, nikomu by to tam divný nepřipadalo.
Například na Picadilly Circus stál pán jenom v trenclích a vy jste ho mohli pomalovat vodovkama. Wtf?
Spousta holek kolem tancovalo uprostřed dne na songy jako Unwritten nebo London Bridge, klidně v autobuse. Ve všem tom blázinci to působilo tak nějak přirozeně.
Taky jsem omylem nasedla do retro autobusu, namísto do normální veřejný dopravy, a tak mě taková krátká cesta stála asi 70 korun, ale ten pán byl tak super, že jsem se mohla svému nedorozumění možná tak smát.
A i kdybych si za svůj život poslechla všechny rozhovory s One Direction na světě, nejspíš nikdy neporozumím britskému přízvuku natolik dobře, abych omylem na snídani nedostala místo jedné porce vajec benedikt porce rovnou dvě. Jako tolik liber se mi platit nechtělo, tak jsem na mou obhajobu za pomocí gestikulace vysvětlila, že jsem tady přece sama, co bych dělala s tolika vajíčky...
A číšník byl jakože: Aha, tak já to klidně sním, haha!
27/01/2024 JAK JSEM POTKALA TOMA ODELLA
Akce pro 300 lidí, na kterou jsem se nakonec fakticky dostala, a která byla zakončená osobním setkáním s Tomem, to je způsob cestování, který mě dělá úplně nejšťastnější.
Článek o Odellovi jsem publikovala už v červnu 2022, kdy jsem ho živě viděla poprvé a nemohla jsem si jeho show vynachválit.
Tahle malé skromné vystoupení byl zase úplně jiný zážitek. Jen Tom Odell a jeho klavírní umění.
Vystoupení bylo dlouhé asi jen 45 minut, protože následovalo podepisování. Přesto jsem sentimentálně milovala skutečnost, že stojím v malinkém sále v Lodnýně, přede mnou solo Tom Odell hraje na klavír moje milované songy.. Best day of my life, Heal, Black Friday, Grow Old With Me.
No jednoduše si myslím, že jsem byla ve správný čas na správném místě.
Chtěla bych poznamenat, že několik koncertů v zahraničí už mám za sebou, a že právě v Londýně mi došlo, že to na atmosféře dělá strašně moc, když se koncert odehrává v domácím prostředí interpreta. Panovala tam neuvěřitelně domácká atmosféra, lidé si ho cenili úplně jiným způsobem a i moje prožívání bylo docela odlišné. Když přišlo na setkání s Tomem, převládal kolem nás docela hluk a jazyková bariéra na sebe nenechala dlouho čekat. Nakonec to bylo vtipný a skvělý zároveň. Každého se ptal, co dělá, jak se má, odkud kdo je. Když jsem mu řekla, že jsem z Česka, tak řekl, že se mnou počítá v Praze na koncertě, a jestli to myslím vážně, že je toto můj solo trip, že je to cool. S každým si podal ruku a mně tohle setkání bylo neuvěřitelně sympatický, že kdybych mohla, sednu si tam s ním třeba na pivo. I když je pravda, že mi ta britská angličtina občas dala fakt zabrat.
Potkat Toma Odella byl skvělej zážitek a pořád cítím vděk za tuhle příležitost, kterou jsem získala.
Během téhle akce jsem potkala slečnu z Turecka, čekala se mnou ve frontě, dojímaly jsme se a její mamka nás s Tomem na tajňačku vyfotila, protože my jsme to dělat nesměly, ale jí si nikdo nevšímal. Byla by škoda nemít takový hezký moment zachycený.
KDE JSEM BYLA UBYTOVANÁ?
Mně je ubytování vlastně docela jedno, vybírám si podle ceny a ideálně podle lokality. Vždycky si vybírám hostely a při solo cestování je to ideální volba.
Byla jsem ubytovaná v YHA London nedaleko Oxford street. Ubytování v centru města pro mě bylo neuvěřitelnou výhodou, protože jsem se z koncertu vracela docela pozdě a určitě je příjemnější jít ulicemi, kde to žije, než se procházet po tmě nějakou odlehlou částí města.
Ze všech hostelů, kde jsem kdy byla, byl tenhle asi nejslabší, ale zachraňovali to vždy milí recepční a právě zmíněná lokalita.
Pokojíček měl čtyři postele, trochu to připomínalo kajutu na lodi, hostel nabízel pokoje oddělené pro muže a ženy. Sprchy i prostory byly čisté. Já jsem tam stejně jen přespávala a jinak pořád někde byla, takže mně tento hostel posloužil dobře, ačkoliv působil trochu stísněně. Nedostatkem byl ruch z ulice během noci, ale to je zkrátka daň za možnost ubytovat se přímo v centru. A za to, že chodíte skrz China Town každý den, to se možná fakt vyplatí!
CESTY LONDÝNEM, CESTY TOULAVÝ
Chcete poradit, co se dá v Londýně dělat sólo? Všechno, co chcete. Vezměte si všechno, co vám Londýn nabízí, a co se vám líbí. Je toho neuvěřitelně moc. Seznam jsem sice měla, ale dny jako takové jsem si neplánovala.
Milovala jsem tu flexibilitu a možnosti. Nasedla jsem na autobus, na mapě zjistila, že se blížím ke známé zastávce metra, tam jsem nasedla a dojela až do Notting Hillu. Prostě jak se to zrovna hodilo. Notting Hill je skvělý místo, když vychytáte vhodnou dobu na návštěvu, nebude tam ani tolik lidí.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjcBgGdaS1CIURJA2bzyflpn9ThF8sI_sGVwqqe8NS9lnwgHwx4m3l_iSwB97zn549bpG6kouEJfXewA3_VFvrZQysLPndv6ulF6HhcxFf9n6IN8FXPVxlD_Ng4qWCYSKXwW8coF6yI1Q-NDU_xzyl0Gq5EP6jouwNfFyXXyamGZFK5rWWHuW0EdDlyUanF/w300-h400/IMG_2738.jpg) |
Realita některých částí Camdenu. |
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEjrp4TupyRz6fBkDvhpzSh5aYyr6L0wtRaBObRpgy1KP7TlEoOLH-d9g_U7KVHyJvSxM3Ej6EA05YbtdRgSWI3kzI00smCeaSS0O9ZBAWFrRHYvt5jNL5iNoiiTX28zauNjBxHzAoKPYiQAXI6DrTZXvP6VLy8GJLsCFnmUbf6Ci6X89e5nTT2A_0bzy67z/s320/IMG_2740.jpg) |
Prima kolekce pro fajnšmekry. |
Každý si však přijde na své.
Milovala jsem to na Bishopsgate. South Bank byl geniální. Procházka po Millenium Bridge mi taky utkvěla v paměti, a nejradši jsem to měla přímo pod Tower Bridge na straně, kde se nachází Tower, což je sice hodně turistickej spot, ale mělo to svoje kouzlo.
Taky se mi líbilo v Brick Lane, konkrétně to je teda městská část Tower Hamlets. Zkrátka okolí, kde s v LP prodejně Rough Trade East konal koncert Toma Odella. To byl zas úplně jiný vesmír. Byla to směsice takových vnitrobloků, nejsem si jistá, jestli to nejsou prostory starého pivovaru. Kluci hráli fotbal, opodál se prodávaly hranolky, pak zajdete za roh a ocitnete se v části pro skejťáky a v další ulici bylo spousta barů a pubů.
Nikdy jsem o Brick Lane neslyšela, a vy možná taky ne, a tak jsem tady, abych vám o něm řekla.
Vynechala jsem muzea, kromě Tate Modern, protože s každou minutou strávenou ve frontě, jsem chtěla být venku a poznávat okolí, a tak jsem nakonec zbytek muzeí a galerií vynechala. Prostě jsem si to udělala po svém, jak to v daný okamžik bylo nejvhodnější. Další výhoda solo cestování, mimochodem.
Abych ale aspoň nějakou historickou, muzejní památku viděla, zamířila jsem do Hard Rock Café na Picadilly Circus, protože víte, co tam je? Ikonická telefonní budka z alba One Direction Take Me Home. Nikdo nemůže popřít, že je to památník na ranou pubertu skoro každého z nás.
Na Jermyn Sreet 36 natáčel Niall Horan píseň Nice To Meet Ya, v Battersea parku natáčeli 1D videoklip One Thing, asi tak jako po celém Londýně. A pokud si vyhledáte „1D spots in London” tak toho najdete ještě víc. A pokud toužíte po ručníku s obličejem Harryho Stylese, můžete se pro něj prodrat davy v Camden Marketu.
MOJE (NE)BRITSKÁ SELHÁNÍ
1) Jak už jsem psala - zcela nepochopitelné nedorozumění s vajíčky benedikt.
2) Zabloudila jsem na Brick Lane, protože mě mapy vedly přes uzavřenou cestu, do teď nevím, jak jsem se z toho vymotala, ale aspoň jsem okukovala zákoutí, kam bych běžně nešla. Možná proto, že ta cesta byla uzavřená, že jo..
3)Nestihla jsem rezervaci do Sky Garden. Pak jsem na to zapomněla a bylo mi to jedno.
4) London Stansted je letiště, kam vám číšlo gatu napíšou 25 minut před koncem boardingu. K tomu gatu vás doveze vlak, a já vystoupila s ostatními na gatu číslo 19, protože vystupovali všichni. A tak do budoucna.. chodit s davem se mnohdy nevyplácí.
SO TAKE ME BACK TO LONDON
Myslím si, že jsem se do Londýna oprávněně zamilovala, kdybyste si toho ještě někdo nevšiml během čtení. Nadšení bylo nad moje očekávání a fakt moc bych si přála, abych skrze psané slovo mohla tohle odhodlání poslat dál.
Spousta lidí se nesmyslně škatulkuje, že by to nikdy nezvládli a podobně. Chtěla bych každému, kdo má nohy toulavý, stejně jako já, dodat odvahy. Jsem člověk, který je introvertní, mívala jsem i časté pocity úzkosti, a přesto byly sny silnější než veškerá moje přesvědčení o mně samotné.
Třeba to pro vás bude složitější, než pro jiné, ale ve výsledku je důležitější, co si z toho odnesete vy.
V sedmé třídě na základce mi kdysi jedna z učitelek vnutila pocit, že si nezasloužím vidět Londýn, když mě nevybrala jako jednu z účastnic výletu do Anglie. Marně se snažila mi vysvětlit, proč jsem musela zůstat doma, ale moc dobrých odůvodnění tenkrát nenašla. Dál to není vhodné rozebírat. Ale stejně to má v tomhle článku své místo.
Tenkrát jsem se na ten jejich britský týden hodila marod a brečela doma do polštáře, že neuvidím Tower Bridge. A přesně to byl ten důvod, proč jsem se na tohle místo po přistání vydala jako první.
Protože jsem si to vidět zasloužila, přeci! Načasování vzalo za své.
LONDON CALLING, YES, I WAS THERE TOO
Fascinovaná tím, že jste v podstatě za hodinu na druhé straně Evropy, budu asi vždycky. Stejně jako s radostí pozorovat svět z oblaků a okukovat na terminálu piloty v uniformách. Nevěřím, že se vám to nelíbí..
Myslím to pozorování světa z oblaků, samozřejmě!
29. ledna byl čas vrátit se domů.
Celé tři dny mi svítilo sluníčko, ačkoliv je leden údajně nejdeštivější měsíc a spousta lidí mě před tím varovala. Já jsem si ten výlet neromantizovala, on takový zkrátka byl a nebe bylo azurové úplně po celou dobu mého pobytu.
Takže si ten sen nenechte vzít strachem ze solo cestování.
Nikdo vás nenutí začít rovnou zahraničím. Můžete zkoušet postupně, třeba jedno odpoledne v jiném městě, než se rozhodnete pro něco většího.
Stejně jako koncerty. Nejen, že je v pořádku, že na něj nemáte s kým jít, ale to, jakým způsobem to prožijete, už bude navždycky váš osobní zážitek.
Jediný, co si necháváte dobrovolně ukrást jsou příležitosti.
A ačkoliv je komfortní zóna super místo, někdy je potřeba z ní vystoupit a zjistit, jakými způsoby sami sebe dokážete ještě překvapit.
Cestovat sám nemá s osamělostí nic společného, a tak věřím, že se k tomu spousta dalších lidí odhodlá a bude následně těžit ze zážitků a zkušeností a trochu poláme stereotypní názory.
„We gotta stop waiting on people to see the world”